Valmiina, 30 sekuntia.
Nuo kengät...
- Nehän ovat italialaiset? - Kenkäni? Uskoisin niin.
Mielenkiintoista.
Eivätkö ne ole teistä liian naismaiset?
Eivät.
Kaipa tuollaisia voi pitää teidän alallanne.
David, aloitukseen 2-kameralla
neljä... kolme... kaksi... Davidiin.
Herra presidentti. Käsittelemme monia aiheita
tyhjentävästi haastatteluissa.
Mutta haluaisin aloittaa aivan irrallisesti kysymällä yhden kysymyksen,
jonka lähes kaikki amerikkalaiset
ja ihmiset kaikkialla haluavat minun kysyvän.
Miksette polttanut nauhoja?
Jumalauta!
Herra Frost... olen yllättynyt kysymyksestänne,
sillä me sovimme... aivan kirjallisesti, uskoakseni,
että käsittelemme Watergatea viimeisessä haastattelussa.
Mutta jos katsojianne todellakin kiinnostaa se,
niin kenties minun pitäisi vastata lyhyesti nyt.
Harva luultavasti tietää, että Valkoisen talon nauhoitusjärjestelmän
asennutti edeltäjäni, presidentti Johnson,
osaksi siksi, ettei tarvittaisi sihteeriä joka kokouksessa,
ja osaksi tallentaakseen kaikki suulliset sopimukset,
olivatpa ne kuinka improvisoituja tahansa.
Tullessani Valkoiseen taloon vaadin purkamaan järjestelmän.
En pitänyt ideasta lainkaan,
mutta Johnson oli usein sanonut, miten hullua olisi poistaa systeemi,
jonka hän tunsi...
Nyrkkeilyssä haastajan kasvoilla näkyy se hetki,
jolloin hän tuntee mestarin ensimmäisen iskun.
Se on inottava hetki, kun hän tajuaa
kuukausien kannustuspuheiden
ja itsensä psyykkaamisen olleen itsepetosta.
Sen näki Frostin kasvoilla.
Ellei hän ollut tiennyt vastustajan kykyjä,
hän oppi ne presidentin vastauksen aikana.
Koska parhaat neuvot ovat lähes aina luottamuksellisia,
nauhojen nyt tultua julki
ihmiset tuskin haluavat enää puhua luottamuksellisesti Valkoisessa talossa.
Eivät todennäköisemmin tarjoa neuvoja,
joten lopulta koko poliittinen järjestelmä ja maa kärsii.
Se "rohkeasta" avauksesta.
Milloin te päätitte...
Millä hetkellä tiesitte eroavanne?
Tuo oli hyvä.
Muistan tarkalleen. 23:ntena heinäkuuta.
Kun selvisi, että virkasyytettä yhä vastustavat demokraatit
saisivat edustajainuoneen puhemiehen vihat päälleen.
Sinä iltana sanoin Al Haigille: "Siinä se. Siinä meni presidenttiys."
Tietysti Al yritti saada minut muuttamaan mieleni.
Ja varapresidentti Ford,
jolla oli eniten voitettavaa syrjään astumisestani,
oli varma, että voittaisimme virkasyyteäänestyksen.
On tehtävä jotain.
Tämä on toivotonta.
23 minuuttia yhteen kysymykseen?
Vaihdetaan nauhat.
Nauhoitus seis.
Valitan, täytyy pitää tauko. Nauhanvaihto.
Oletteko tyytyväinen?
- Loistavaa. - Hyvä juttu.
- Anteeksi hetkinen. - Ihan rauhassa.
David, lopeta hänen jaarittelunsa.
Tämä on vasta esittelyvaihe.
Kahden tunnin sessio,
lähes puolet kulunut. Haaskaamme arvokasta aineistoa.
- Saamme pisteitä eropäätöksestä. - Vaihdanko Vietnamiin?
Ei! Hyödynnä eroiltaa.
Se oli Nixonin masentavin hetki.
Rukous Kissingerin kanssa. Tyrmäät sillä.
- Menikö se hyvin? - Loistavasti.
Enkö kuulostanut liian röyhkeältä?
Ette lainkaan. Kuulostitte hillityltä.
- Hyvä. - Jatkakaa samoin.
Pitkät vastaukset.
- ÄIkää antako suunvuoroa. - Selvä.
Jatkuu 3-kameralla, neljä... kolme, kaksi ja...
Kun lukee selvitystä viimeisistä päivistä,
tunteellisin hetkenne tuntuu olleen
suora keskustelu Henry Kissingerin kanssa.
Oliko se kenties uranne tunteellisin hetki?
Hyvä, hyvä...
Sanoisin sen kyllä olleen elämäni tunteellisin hetki.
On tosin vaikea sanoa, mikä on tunteellisin hetki,
sillä jokainen on erilainen.
Muistan Eisenowerin kuolinpäivän.
Taivaan tähden.
Ja päivän, jona saatoin tyttäreni Trician alttarille.
Ja kun kuulustelujen aikaan
Julie, nuorimmaiseni, tuli virkahuoneeseeni.
Hän kapsahti kaulaani ja antoi suukon. Hän itki.
Ja hän itki kovin harvoin.
Sanoi: "Isi, olet hienoin tuntemani mies."
"Hienoin tuntemani mies"?!
"Ja teetpä mitä tahansa, minä tuen sinua.
"Sinun täytyy vain kärsiä vielä vähän aikaa."
Kaunista.
Olin Kissingerin kanssa Lincoln-huoneessa,
ja aloimme muistella
suuria päätöksiä, joihin olimme osallistuneet.
Oli Kiina, Neuvostoliitto... rauhansopimus Vietnamin kanssa.
"Tätä en ole kertonut kellekään.
"Kun minun on tehtävä oikein vaikea päätös"...
Olimme silloin Lincoln-huoneessa.
..."olen tullut tänne rukoilemaan."
"Henry... olen kveekari, sinä juutalainen, emmekä kumpikaan kovin uskovainen,
"mutta uskon että molemmilla tavallaan on syvä uskonnollinen herkkyys.
"Joten jos sinulle sopii, voisimmeko hiljentyä rukoukseen?"
Me polvistuimme. Sen pöydän eteen,
jolla Lincoln allekirjoitti orjien vapautuksen.
Hetken päästä nousimme molemmat ylös ja...
Anteeksi.
- Onko jokin ongelma? - Aika loppui.
- Meni yli kaksi tuntia. - Todellako? Näin pian?
Herra presidentti, aikamme taisi loppua.
Onpa se harmi. Aloin jo nauttia siitä.
Loistavaa, molemmat. Saamme hienoa materiaalia.
Aika hassu juttu, sillä odotin kysymyksiä Vietnamista.
- Valmistauduimme siihen. Vai mitä, Jack? - Niin minäkin.
Me vain juutuimme muistelemaan.
- Todellakin. - Siis ylihuomenna kello 10?
Kyllä vain.
Odotan tapaamistamme.
Ei tarvitse sanoa mitään.
Mitä sanot hänelle?
Nixon pitää hiljentää.
Pitäisi keskustella joistain ongelmista.
Ei huolta.
Mutta meidän täytyy...
Minäkin olen pettynyt.
Mutta ei mennä vielä muistokirjoituksiin.
Weed Eaterin väki odottaa minua.
Kiitos kaikille, hyvää työtä!
Marv, Lloyd. Loistava päivä,
nähdään pian. Siunausta!
- Mikä hitto on Weed Eater? - Puutarhanoitojuttu.
Yksi sponsoreistamme.
Entä Xerox? Tai GM tai IBM?
Emme saaneet kaikkia isoja.
Saimme Alpon.
- Koiranruokafirman? - John, John... Nauhoitamme jo,
ollaan siis lähellä?
Pitäisi kysyä Davidilta.
Olemmeko lähellä?
- Uskoisin että 30 prosentissa. - Myymättä vai myyty?
Pitäisi...
30% myyty.
- Voi jeesus... - Luulin rahoituksen olevan selvä.
Se olikin. Mutta se riippuu mainosmyynnistä,
jota ei ole.
Millä perusteella?
Uskottavuuden. Siihen perustuu mainosmyynti.
Ymmärrän huolen,
mutta voisitteko käsitellä Davidia hellemmin?
Hänellä on valtavat paineet.
Hän maksaa tällä hetkellä kaiken itse,
joten hän vaarantaa muutakin kuin maineensa.
Ja mekö emme?
Vaikutitte varmoilta viime kerralla.
En ymmärrä. Miksi muutitte mielenne?
Hulluutta. On kyse Richard Nixonista.
Tulee vähintään 35%: N katsojaluvut.
Jimmy! Niin, minä täällä taas... ikuinen riesa.
Kurja tehdä tätä ystävälle, ja annoit jo enemmän kuin pyysin,
mutta pyytäisin vielä hiukan lisää. Olen pahassa pulassa.
2. haastattelupäivä
Katsoin eilisiä nauhoja.
Ja?
Rehellisesti sanoen? Olet aivan liian pehmeä.
Anna tulla keppiä vain, John.
Sinun on oltava hankalampi hänelle.
Nojaa eteen, ole hyökkäävämpi.
Jos hän alkaa laverrella, heitä uusi kysymys. Älä yleistä.
Ole tarkka. Äläkä anna pitää 23-minuuttisia saarnojaan.
Pidä etäisyyttä ennen kuvausta.
Hän leikitteli kanssasi eilen Ben Hurilla.
Se on manipulointia. Älä mene mukaan.
Älä unohda, että vastassasi on vana kettu.
Ymmärrän.
Suuri inkvisiittori!
Vain ystävällinen uskottu.
Ei hätää, lamppu vain räjähti.
Siksi salainen palvelu on paikalla.
Ei huolta.
Presidenttinä näihin juttuihin tottuu.
Ed, vaihda 750-wattinen heti.
Keskittykää, herra presidentti.
Voimme jatkaa. Minä lasken.
Valmiina kuvaamaan. 30 sekuntia.
- Oliko miellyttävä ilta? - Oli, kiitos.
Harjoititteko haureutta?
David, aloitukseen 2-kameralla neljä... kolme... kaksi... ja...
Herra presidentti, te lupasitte rauhan.
Mutta tultuanne Valkoiseen taloon
sota Vietnamissa paheni ja pitkittyi tuhoisin seurauksin.
Tunnetteko pettäneenne valitsijanne?
Vietnam ei ollut sotani. Minä perin sen.
- Vaikutti siltä... - Mene väliin.
...kuin syytä siellä oloomme
ei ymmärretty riittävästi Amerikan kansan parissa.
Kansa ei nähdäkseni tajunnut,
miten tärkeä testi se oli Amerikan uskottavuudelle.
Maailma katsoi, onko meillä luonnetta sen loppuun viemiseen.
Olisin voinut häipyä sieltä.
Sälyttää syyn edeltäjilleni.
Olisin voinut vetää joukot nopeasti
ja saanut ehkä jonkun pohjoismaisen rauhanpalkinnon.
Mutta uskoin sodan oikeutukseen,
ja joskus uskon mukaan toimiminen on raskain tie.
Voisi jopa sanoa, että olin Vietnamin sodan viimeinen uhri.
Kerro se halvautuneille.
Nyt Kambodža.
Entä Kambodžan invaasio, mistä varoitettiin?
CIA ei uskonut sen onnistuvan.
- Miksi teitte se? - Ensinnäkin,
maahanyökkäyksen seurauksena saimme 22000 kivääriä,
15 miljoonaa patruunaa, 150000 kranaatineitintä,
kaikki pohjoisvietnamilaista alkuperää,
joita olisi muuten käytetty amerikkalaissotilaita vastaan.
Mutta pääoikeutus maahanyökkäykseen oli epäily siitä,
että koko kommunistien Etelä-Vietnamin sotatoimien päämaja oli siellä.
"Bambu-Pentagon", jota ei ollut olemassa.
Lähettämällä B-52:set pommittamaan maata ja tuhoamaan siviilialueita
radikalisoitte maltillisen kansan
Amerikan-vastaisuuteen ja loitte punaisten khmerien hirviön,
mikä johti sisällissotaan ja kansanmurhaan.
Hyvä.
- Ajakaa videonauha. - Video pyörimään.
Varmaan teistäkin aika hätkähdyttäviä kuvia.
Siviilien tappaminen ei kuulunut politiikkaamme. Se on vihollisen tapa.
Ja jos kysytte, kadunko sodan kummankin puolen uhreja, niin tietysti.
Se saa murtumaan.
Mutta kun te...
Mutta kun olin epävarma,
muistin rakennusmiehen Philadelphiassa,
joka kritisoi vain yhtä asiaa Kambodžasta:
"Menemällä aiemmin
"olisitte ehkä saaneet aseen, joka tappoi poikani 3 kk sitten."
Siis kadunko Kambodžaan menoa?
En kadu! Toivoisin menneeni aiemmin. Ja kovemmin!
Päihitti hänet.
Se oli kammottavaa. Kammottavaa. Hän oli niin itsevarma.
Anteeksi, pojat. En jaksa puhua enää.
Oliko parempi?
Oli, ilman muuta parempi.
- Seuraavaksi? - Ulkopolitiikka.
- Loistavaa. Venäjä, Kiina, isot jutut. - Entä sitten?
Jos hän voitti Vietnamilla,
mieti mitä tekee oikeilla saavutuksilla.
Siitä ei tule kaunista.
Olisi pitänyt kasvaa 15 senttiä. Sen katselu oli tuskaa.
Hruštšev pyysi minut välittäjäksi.
Hän ei ollut väleissä Maon kanssa
Kolmas päivä
ja tiesi Maon puhuvan kanssani.
Olin ainoa, johon Mao luotti henkilökohtaisesti, mies mieheen.
Kun David yritti syyttää Nixonia, tämä teki hänestä jauhelihaa.
Mikä "vallankumous"?
Annoit Nixonin väittää, että maassa oli vallankumous?
Ja mielenosoittajat "pommittivat" poliiseja?
En muista sitä niin.
Muistan, että väki protestoi rauhallisesti sotaa vastaan!
Lopulta salakuuntelu ja murrot koteihin kuulostivat järkevältä.
Ikävää, että tunnet noin, mutta en voi jakaa näkemystäsi.
- Mistä? - Mistään osasta!
- Tämä oli suuri edistysaskel! - Oletko hullu?
Sanon, miten huonosti se meni.
Kaksi kuvausryhmästä sanoi,
etteivät äänestäneet Nixonia, mutta äänestäisivät häntä nyt.
Saat hänet näyttämään presidentilliseltä.
Ja unohda nippelitieto.
Ketä kiinnostaa Valkoisen talon sängyn vienti
- Eurooppaan? - Minua!
Se on epäolennaista!
Banaali juttu, joka harhauttaisi talk...
Minkä?
Sano vain. Aioit sanoa "talk show -isännän".
Niin. Niin aioin.
On hyödytöntä yrittää vastata sinulle.
En suoraan sanoen jaa pessimismiänne tai huoltanne.
Ja tämä naurettava itseruoskinta, mielestäni, on masentavaa.
Ja uhkaa kariuttaa koko yrityksen.
Jos joku täällä uskoo meidän epäonnistuvan,
hänen on paras lähteä nyt,
tai se vaikuttaa muihin.
Eikö kukaan?
Selvä.
Hyvä.
Ehdotan, että hotellissa mätänemisen sijaan
mennään omille teillemme pääsiäiseksi.
Mutta ennen sitä pyydämme teidät pikku juhlaillalliselle
Patrick Terrailin uuteen paikkaan.
Juhlimaan mitä, David?
- Että joudumme töihin Burger Kingiin? - On syntymäpäiväni, Bob!
Haluaisin juhlia syntymäpäivääni muutaman ystävän kera.
Onneksi olkoon, David
Onko tuo Neil Diamond?
Onko tuo Sammy Cahn?
Frost ja Nixon ne yhteen sopii...
- Tuo on Hugh Hefner. - Voi luoja.
- Michael Yorkin kanssa. - Ja puputyttöjä.
Oikeita puputyttöjä...
David, jo kaiken järjestäminen on suurenmoinen saavutus.
Kukaan muu ei olisi onnistunut.
Ne haastattelut auttavat tulevia poliittisen historian tutkijoita.
Onko niin huonosti?
- David! - Patrick!
Onpa juhlava ilmapiiri. ÄIkää suotta nousko.
Ilmeisesti haastattelut ovat menneet hyvin?
Paremminkin. Presidentti johtaa 11-0.
Todellako?
Sepä ilahduttavaa.
Hienoa, että se on mennyt suunnitelman mukaan.
Vai niin.
Emmekö voi tehdä mitään?
Todellako?
Selvä. Kiitos, että kerroit.
Australian show lopetettiin.
Voi ei, David...
Minun pitäisi kuulemma panna asiani tärkeysjärjestykseen.
Tuottajani pelkää Lontoolle käyvän samoin.
Panin kaiken peliin, enkä tiedä näytetäänkö ne.
Mitä olenkaan tehnyt. Miksei kukaan estänyt?
Minua olisi pitänyt estää!
Ei meidän tarvitse mennä ulos illalla. OIlaan vaan täällä.
Käyn Trader Vic'sissä ja tuon jotain.
Pihviä vai kalaa?
David?
Soitan ravintolasta.
Minä otan juustopurilaisen.
Kuulostaa hyvältä. Rakastin juustopurilaisia,
mutta tri Lundgren käski vaihtaa ne maitojuustoon ja ananakseen.
Sanoo niitä havaijilaispurilaisikseni. Eivät ne maistu purilaisilta
vaan styroksilta.
- Toivottavasti en häiritse. - Ette.
On perjantai-ilta.
Teillä on kai joku viihdytettävä siellä.
- Ei. - Mitä sitten teette?
Komea nuorimies.
Haluttu nuori poikamies yksin perjantai-iltana.
Jos välttämättä haluatte tietää, minä valmistelen viimeistä istuntoamme.
Elintärkeää viimeistä istuntoa.
Watergatea.
Arvatenkin se, miten hoidatte Watergaten,
ratkaisee menestymisen tai epäonnistumisen.
Pitäisikö minun olla hermostunut?
No... yritän parhaani.
Aivan niin. Keinoja kaihtamatta.
Outo juttu.
Olemme istuneet tuoleissa vastapäätä toisiamme,
puhuen tuntikausia päivästä toiseen,
ja silti olen tuskin oppinut tuntemaan teitä.
Eräs väestäni, haastattelua valmistellessa, teki teistä profiilin.
Ikävä kyllä aloin lukea sitä vasta tänä iltana.
Siinä on kiinnostavia juttuja.
Metodisti-tausta, vaatimattomat olot,
sitten hienoon yliopistoon, joka oli täynnä rikkaampia hienostelijoita.
Oxfordko se oli?
Cambridge.
Katsoivatko ne snobit teitäkin pitkin nenänvartta?
Tietysti katsoivat. Se on tragediamme, eikö vain?
Vaikka yltäisimme miten korkealle, meitä katsotaan alaspäin.
En tiedä mistä puhutte.
Kyllä tiedätte.
ÄIkäähän nyt. Ihan sama, miten monta palstamillimetriä teistä on kirjoitettu
tai miten korkeaan virkaan olen päässyt, se ei vain riitä.
Tunnemme yhä olevamme pikkumiehiä,
häviäjiä, joiksi he meitä sanoivat sata kertaa.
Yliopiston neropatit. Tärkeät ihmiset. Jalosukuiset.
Joiden kunnioitusta me todella halusimme. Janosimme.
Emmekö siksi ahkeroi nyt niin? Taistelemme viimeiseen asti.
Kompuroimme ylöspäin moukkamaisesti.
Jos olemme hetken rehellisiä, jos mietimme mielessämme hetken.
Jos katsomme siihen varjoisaan paikkaan, jota sanomme sieluksi,
emmekö siksi ole tässä nyt? Me kaksi.
Etsimässä tietä takaisin aurinkoon.
Parrasvaloihin. Takaisin palkintopallille.
Koska tunsimme sen karkaavan otteestamme.
Olimme molemmat menossa lokaan!
Sinne, minne ne snobit sanoivat meidän päätyvän.
Naamalleen kuraan.
Nöyryytetympänä, koska yritimme niin säälittävän kovasti.
Hiiteen sellainen!
Emme salli sitä. Näytämme niille retkuille.
Saavat tukehtua menestyksemme jatkumiseen.
Jatkuviin otsikoihimme. Palkintoihimme! Valtaamme! Kunniaamme!
Me panemme ne pulunnussijat tukehtumaan!
Olenko oikeassa?
Kyllä olette. Paitsi että vain toinen meistä voi voittaa.
Niin...
Ja minä tulen olemaan mitä kiivain vastustajanne.
Käyn kimppuunne kaikin voimin.
Sillä parrasvalo voi loistaa vain toiselle meistä.
Ja toista odottaa erämaa.
Ilman mitään ja ketään muuta seurana
kuin päässämme soivat äänet.
Huomaatte varmaan, että olen juonut.
En liikaa. Lasillisen tai kaksi.
Mutta voitte uskoa,
että kun aika koittaa, olen keskittynyt ja valmis taisteluun.
- Hyvää yötä, herra Frost. - Hyvää yötä,
herra presidentti.
Juuston kera vai ilman? Toin purilaisia.
- David? - Minulla on töitä.
Kuka se kusipää oli?
Onko tuo Liddy?
Lienee hieman hullu.
- Niin on. - Hänellä on ruuvi löysällä.
Siinähän se ongelma on?
Paskat hallituksesta ja muista.
Ei enää nuoleskelua. Tulkoot puheilleni.
Haluan teettää yhden asian, vastalauseitta.
Opasta luotetuinta henkilöä maahanmuuttovirastossa.
Saavat tutkia kaikkia toimia Los Angeles Timesissa.
Kaikkia. Heidän pitää selvittää, rikotaanko siellä siirtolaislakeja.
- Onko selvä? - Kyllä on.
Jos sen paiseen avaa, siellä on kaikkea,
ja olisi haitallista, jos sellainen jatkuisi.
- Haloo? - Jim! David tässä.
Hei. Mitä kello on?
Kauanko vielä olet D. C: Ssä?
Tiistaihin asti.
Puhuit menosta oikeustalon kirjastoon.
- Kulta, katsoisitko vauvaa? - Colsonin jutun takia?
Olen hieman lueskellut täällä.
Muistatko aavistuksesi Nixonin ja Colsonin tapaamisesta?
Muistan. Mitä mietit?
Kolme päivää myöhemmin
- Hyvää huomenta. - No?
Anteeksi, herra presidentti.
- Kello on 8.30. Onko Davidia näkynyt? - Ei. Ei Frostia, ei Restonia.
- Huomenta. - Huomenta. Mennään.
Mitä tuo oli?
Ensimmäistä kertaa myöhässä.
Huomenta.
- Herra presidentti. - Herra Frost.
30 sekuntia nauhoitukseen.
30 sekuntia. Valmistaudutaan...
Jos tämä menee yhtään sen puhelumme lailla, tästä tulee räjähtävää.
- Minkä puhelun? - Puhelun hotellihuoneeseeni.
David, aloitukseen 3-kameralla neljä, kolme, kaksi... ja...
Ajatellen viimeistä virkavuottanne,
estittekö koskaan oikeutta
Viimeinen haastattelu
tai peittelitte tekoja?
En.
On mielenkiintoista, että käytitte termiä "oikeuden estäminen".
Ette ehkä ole lukenut asetusta oikeuden estämisestä.
Itse asiassa olen.
Siis olette? Sitten tiedätte, että pelkkä teko ei riitä.
Mukana on oltava epärehellinen motiivi.
Minulla ei ollut sellaista.
Teollani yritin estää ongelman leviämisen.
Mutta toimenne suora seuraus olisi ollut
kahden murtovarkaan syyttämättä jättäminen.
Miten se ei olisi oikeuden estämistä?
Pöytäkirjoista näkee, etten estänyt oikeutta
vaan aktiivisesti autoin sitä.
Kun FBl: N Pat Gray soitti minulle 6.7.,
sanoin: "Pat, tee vain tutkintasi."
Se tuskin on oikeuden estämistä.
Ehkei, mutta kaksi viikkoa ennen sitä
yrititte epätoivoisesti estää tutkinnan.
Se oli oikeuden estämistä, vaikka vain hetken.
Jos epäonnistuisin pankkiryöstössä, olisin silti yrittänyt.
Hetkinen vain, herra Frost. Ei ole mitään näyttöä...
Näyttöä ei ole, koska 18,5 minuuttia
keskustelustanne Bob Haldemanin kanssa poistettiin salaperäisesti.
Se oli onneton huolimattomuusvirhe.
Haldeman tekee muistiinpanoja säntillisesti.
Ne ovat kaikkien nähtävillä.
Löysimme muistiinpanoja parempaa.
Keskustelun Charles Colsonin kanssa,
mitä ei tietääkseni ole julkistettu.
No niin...
Ei ole julkistettu?
Ei. Tutkijani löysi sen Washingtonista,
missä se on kaikkien saatavilla.
Mietin vain, olemmeko nähneet sen.
Enemmänkin. Lausuitte ne sanat.
Olette aina väittänyt kuulleenne murrosta vasta 23. kesäkuuta.
Kolme päivää aiemmin tehdyn nauhan sisältö
osoittaa väitteen valheelliseksi.
Siinä sanotte Colsonille: "Koko tämä tutkinta jää sikseen,
"ellei yksi seitsemästä ala puhua.
"Siinä se ongelma."
Mitä tarkoitamme sanoessamme "ellei yksi seitsemästä ala puhua"?
Sitten keskusteluun John Deanin kanssa
21.3. seuraavana vuonna.
Siinä sanotte:
"Voisit saada miljoona dollaria käteisenä.
"Tiedän mistä sen saisi."
2: "Tärkeintä on pitää Hunt lieassa."
3: "Eikö Hunt pitäisi hoidella?"
4: "Kannattaisi ottaa se miljoona."
5: "Eikö Hunt pitäisikin hoitaa?"
6: "Saat hoitaa Hunt-ongelman."
7: "Rahat järjestyvät. Ehrlichman voisi järjestää ne."
8: "On pakko maksaa Huntille se 120000, tai mitä se nyt oli."
9: "Jessus, anna kaikki liikenevät rahamme."
Peittelyoperaatiosta ei voi puhua tämän selvemmin.
Keskeytän nyt, sillä pyritte johonkin,
mihin en aio suostua näissä lähetyksissä.
Siteeraatte minua vailla asiayhteyttä ja epäjärjestyksessä. Ja voin lisätä,
etten ole käyttänyt muistiinpanoja täällä.
Tämä on elämästänne.
Väitätte kuulleenne näistä vasta 21.3.
Mutta helmikuussa oma juristinne tuli Washingtoniin
haalimaan 219000 dollaria vaientamisrahaa murtovarkaille.
Pitäisikö uskoa, ettette tiennyt siitä?
Uskoin rahojen olevan avustusta vähäosaisten oikeudenkäynteihin.
Niitä jaettiin puhelinkopeista salanimillä
ja hanskat kädessä.
Aika erikoista.
Olen puhunut tästä ennenkin.
Se oli Haldemanin ja Ehrlichmanin juttuja.
Selvä! Teitte päätelmän,
kerroin näkemykseni. Jatketaan. Hoidetaan loputkin.
Jos Haldeman ja Ehrlichman olivat vastuussa, kun saitte tietää,
miksette pidätyttänyt heitä?
Eikö se ollut peittelyä taas?
Ehkä olisi pitänyt.
Kertoa FBl: Ile, että siinä ne kaksi ovat.
"Viekää pois ja paiskatkaa linnaan."
En ole sellainen. Haldeman, Ehrlichman... Tunsin heidän perheensä
ja heidät jo nuoresta.
Mutta paine paljastamiseen oli musertava.
Joten leikkasin irti yhden käden ja sitten toisen, enkä ole hyvä teurastaja!
Olen yhä sitä mieltä, että heidän tekonsa ei ollut rikollinen.
Virassa joutuu tekemään paljon asioita,
jotka eivät ole tiukassa mielessä laillisia,
mutta ne tehdään kansakunnan eduksi.
Tarkoitatteko, että tietyissä tilanteissa
presidentti voi tehdä maan edun nimissä jotain laitonta?
Kun presidentti tekee sen, se ei ole laitonta.
Anteeksi?
Niin minä uskon.
Voi taivas...
Mutta ymmärrän, ettei kukaan muu jaa sitä näkemystä.
Joten siinä tapauksessa myönnättekö,
ilman puhdistamiseksi kerta kaikkiaan, että osallistuitte peittelyyn
ja rikoitte lakia?
Kiinni jäi.
Helvetti!
- Pidetään tauko. - Mitä helvettiä?
Pankaa poikki.
Poikki, heti.
Ohjaaja päättää siitä.
Pyydä tänne.
Meillä on ongelma.
- Mitä teet? - Tauko?!
Vaihtakaa nauhat.
David, voimmeko jutella?
Hän aikoi tunnustaa, tiedät sen.
Tämä on kriittinen hetki.
Voisimme vetää oikeuteen.
Sabotoit tätä.
Löydämme kaikille sopivan ratkaisun.
Ratkaisun? Tämä on haastattelu!
Antakaa viikko vapaata, vuosi! Hieronta!
Mitä sinä teit? Heititkö pyyhkeen kehään, Jack?
- Säälitkö minua? - Minusta vain tuntui siltä,
että jos aiotte tehdä jonkinlaisen tunteellisen paljastuksen,
meidän pitäisi miettiä sitä hetki, suunnitella sitä.
Haluan vain korostaa, miten ratkaisevan tärkeä tämä hetki on.
Ja miten monta mahdollisesti tuhoisaa seurausta
sellaisella voisi olla.
Tiedän. Mutta kaiken kiistämisen jatkaminen...
Arvostan elettäsi.
Sanotaan sitä möhläykseksi.
Jatkammeko?
Hän on ehtinyt keksiä uutta hevonpaskaa, joten ole varpaillasi.
Jatka siitä mihin jäitte.
30 sekuntia.
10 sekuntia.
David? Neljä... kolme... kaksi... ja...
Puhuimme ajanjaksosta 21. maaliskuuta 30:nteen huhtikuuta
ja tekemistänne virheistä. Ja mietin vain,
menisittekö pitemmälle siinä asiassa?
Virhe-sana ei herätä tarpeeksi ymmärrystä.
Mitä sanaa te käyttäisitte?
Hyvä tavaton...
Hyvä on.
Koska kysyitte, luulen että on kolme asiaa,
mitkä ihmiset haluaisivat kuulla teiltä.
Yksi, että tapahtui enemmän kuin virheitä. Tapahtui rikkomus.
Joka saattoi olla myös rikos.
Toiseksi, että käytitte väärin presidentin valtaa.
Ja kolmanneksi, aiheutitte kansalle kahden vuoden ajan tarpeetonta kärsimystä.
Ja pyydätte sitä anteeksi. Se on vaikeaa.
Kelle tahansa. Etenkin teille.
Mutta ihmisten täytyy saada kuulla se.
Uskon, että ellette sano sitä,
se ahdistaa teitä loppuikänne.
Se on totta. Tein virheitä. Kammottavia virheitä.
Jotka eivät sopineet presidentin arvolle.
Eivät vastanneet sitä korkeaa moraalikäsitystä,
josta uneksin poikasena.
Mutta, jos muistatte, ajat olivat vaikeat.
Jouduin viiden rintaman sotaan
fanaattista mediaa, fanaattista kongressia
ja Ervinin komiteaa vastaan.
Mutta kyllä, myönnän, etten toisinaan ollut täysin vastuuni arvoinen,
ja sekaannuin peittelyyn, kuten sitä nimitätte.
Ja kaikkia niitä virheitäni minä kadun syvästi.
Kukaan ei voi tietää, millaista on erota presidentinvirasta.
Nyt...
jos haluatte minun lankeavan maahan ja matelevan...
Ei! En koskaan.
Ne olivat sydämen virheitä, eivät pään.
Mutta minun virheitäni, enkä syytä ketään.
Aiheutin itse oman tuhoni.
Annoin heille miekan, ja he upottivat sen minuun
ja käänsivät sitä nauttien.
Olisin kai heidän sijassaan tehnyt samoin.
Entä Amerikan kansa?
Minä petin sen.
Minä petin ystäväni.
Minä petin koko maan.
Ja mikä pahinta,
petin koko hallintojärjestelmämme.
Ja hallintoon pyrkivien nuorten unelmat,
jotka nyt pitävät sitä kaikkea mätänä.
Minä petin Amerikan kansan.
Ja saan kantaa sitä taakkaa mukanani loppuikäni.
Poliittinen elämäni on ohi.
Television ensimmäinen ja suurin synti tai petos on,
että se yksinkertaistaa. Se pienentää.
Suuret, mutkikkaat ajatukset, ajanjaksot,
kokonaiset urat kutistuvat yksittäiseksi kuvaksi.
Aluksi en tajunnut, miksi Bob Zelnick oli niin euforinen
kuin oli haastattelujen jälkeen.
Tai miksi John Birt liikuttuneena riisuutui ja syöksyi mereen juhlimaan.
Mutta se oli ennen kuin ymmärsin
lähikuvan vähentävän voiman.
Sillä David oli onnistunut viimeisenä päivänä tavoittamaan
kiitävän hetken ajaksi sen, mitä tutkivat journalistit,
syyttäjät, komiteat tai poliittiset vastustajat eivät olleet tavoittaneet.
Richard Nixonin kasvot,
turvonneet ja yksinäisyyden, itseinon ja tappion runtelemat.
Muu osa projektista puutteineen unohtuisi
kuin sitä ei olisi ollutkaan.
Onko tämä niitä mäyräkoiria?
Nixonin haastattelut olivat hurja menestys.
Ne tekivät uutisohjelmien katsojaennätyksen Amerikassa.
David pääsi Timen ja Newsweekin kanteen.
Jopa kovat poliittiset toimittajat katuivat ja onnittelivat.
Onneksi olkoon.
Ne haastattelut? Ei, en katsonut niitä. En pystynyt.
David tapasi entisen presidentin vielä kerran.
Ennen lähtöään Lontooseen hän ajoi San Clementeen hyvästelemään.
YHDYSVALTAIN PRESIDENTTI
Hei, herra Frost. Mukava nähdä.
- Neiti Cushing. - Päivää.
Suokaa anteeksi golfasuni. Se on eläkeläisten virallinen univormu.
- Oletteko matkalla kotiin? - Kyllä.
Kohti uusia hienoja koitoksia ja haasteita?
- Toivotaan niin. - Hienoa.
En katsonut niitä haastatteluja,
mutta ne olivat kuulemma menestys.
Teihin myönteisesti suhtautunut mediaväki ei ollut niin ystävällinen minulle.
Niin, ikäväkseni huomasin sen.
Ei tarvitse lohduttaa.
En muuta odotakaan niiltä huoranpenikoilta.
Suokaa anteeksi, Neiti Cushing.
Olisin sanonut "nartunpenikoilta",
mutta Manolo rakastaa koiria, eikä pidä eläinten halventamisesta.
Saako olla jotain?
Saako olla teetä? Samppanjaa?
Meillä on kaviaaria Iranin šaahilta.
- Ei kiitos. - Onko varma?
- Ei olisi vaivaa. - Ei, meidän täytyy...
Hyvä on. Kiitos käynnistä.
Olitte kunnioitettava vastustaja.
- Hyvästi, herra presidentti. - Hyvästi.
Hyvästi, herra presidentti.
Voi taivas! Olin unohtaa.
Toin teille lahjan. Ne ihailemanne kengät...
Ostin teille parin.
No jopas. Kiitos.
Olen liikuttunut. Turvallista matkaa.
Kuule, David... voisimmeko jutella kahden hetken?
Ne sinun juhlasi, joista luen lehdistä...
- Nautitko oikeasti niistä? - Ilman muuta.
Et aavistakaan, miten onnekas olet siksi.
Että pidät ihmisistä. Että sinusta pidetään.
Että olet luonteva. Suruton. Hurmaava.
Minä en ole. En ole koskaan ollut.
Saa miettimään, miksi valitsin elämän,
jossa olisi tärkeää olla pidetty.
Sovin paremmin ajattelun,
väittelyn ja älyllisyyden elämään. Ehkä valitsimme väärin.
Ehkä sinun olisi pitänyt olla poliitikko ja minun tiukka haastattelija.
- Ehkä. - David...
Soitinko sinulle todella sinä iltana?
Kyllä.
Keskustelimmeko mistään tärkeästä?
- Juustopurilaisista. - Juustopurilaisista?
Hyvästi, herra presidentti.
New York, Lontoo ja Sydney ottivat Davidin vastaan avosylin,
kuten myös ystävät ja rahoittajat, jotka rikastuivat haastatteluilla.
Hän sai takaisin show'nsa. Ja pöytänsä Sardi'silla.
Richard Nixon
ei saanut niin kovasti kaipaamaansa maineenpalautusta.
Hänen kestävin perintönsä on,
että nykyään poliittisille väärinkäytöksille annetaan heti loppupääte "gate".
David Frost jatkaa tv-isäntänä ja uutishaastattelijana.
Hänen kesäjuhlansa ovat perinne Britannian seurapiireissä.
Nixon haastattelut ovat hänen uransa menestynein ohjelmasarja.
Nixon julkaisi 1000-sivuiset muistelmat -78,
mutta pysyi kiisteltynä henkilönä.
Hän matkusti jälleen Kiinaan ja Venäjälle, mutta vain yksityishenkilönä.
Hän vältteli valtion edustustilaisuuksia aina siihen asti kun kuoli
aivoverenvuotoon 1994.
Subland.info